KWAIDAN
Camilla Mills www.btistudios.com
DET SORTE HÅR
Engang boede der en ung samurai i Kyoto.
Han var blevet fattig, da hans herre blev ruineret.
Han fik tjeneste hos en kommende guvernør-
-i en afsides provins.
Pas på dig.
Jeg har stadig en fremtid.
En mand må tilstræbe en bedre position i livet.
Jeg kan ikke være uden en herre og rådne op her for din skyld.
Er du nødt til at forlade Kyoto?
Jeg arbejder hårdere og væver dag og nat.
Jeg vil arbejde som en slave. Jeg beder dig, bliv nu her.
Dette er min sidste chance.
Du får ikke lov til at holde mig tilbage.
Du må gifte dig med en mand fra en god familie.
Der er ikke mere at sige. Jeg er træt af at være fattig.
Fordi I rejser i morgen tidlig, bør vi nu sige godnat.
Før bruden til soveværelset.
Min datter er endelig blevet gift.
Jeg føler mig meget lettet.
- De er velkommen i familien. - Jeg takker ærbødigst.
Han er godt klar over sine pligter.
Pas godt på vores datter.
Ja.
Samuraien forstod ikke kærlighedens værdi.
Han forlod en god hustru, og giftede sig til en bedre stilling-
-og bragte sin nye kone med sig.
Han gjorde det af fattigdom og ungdommelig ubesindighed.
Hans andet ægteskab blev ikke lykkeligt.
Hans nye kone var egoistisk og hjerteløs.
Når han tænkte på Kyoto, blev savnet helt uudholdeligt.
Han indså, at han stadig elskede sin første kone højere-
- end han nogensinde kunne elske sin nuværende.
Han indså, hvor uretfærdig og utaknemmelig han havde været.
Mindet om den kvinde han havde behandlet så grimt...
hendes blide stemme...
det smukke smil, de bløde og fine bevægelser...
og hendes uendelige tålmodighed...
hjemsøgte ham dag og nat.
Jeg gider ikke.
Altid det samme kedelige spil.
Jeg er så træt af det!
I kan trække jer tilbage.
De bør måske gå i seng først.
Det lader til, at Deres mand stadig læser.
Sikke en utaknemmelighed!
Det er takket være min familie, at du kan leve, som du gør.
Du har udnyttet os.
Inderst inde drømmer du om dit gamle liv.
Du ydmyger mig.
Duggen vil gøre Dem syg.
De bør gå tilbage til soveværelset-
-og muntre Deres kone op.
Det er vel din opgave at tage dig af hende.
Jo, det er det måske.
Hun kan rejse hjem til sine forældre i morgen.
Jeg kan ikke udholde hendes utilfredse mine.
Sig det til hende.
Jeg var trods alt ung og dum.
Jeg vil finde hende, som jeg efterlod.
Jeg har besluttet mig for at råde bod på mine synder.
Men årene var gået.
Hans tjenesteperiode udløb.
Den 10. september kom han til Kyoto, hvor han havde boet med sin kone.
Det var midnat, og byen var tavs som graven.
Hvornår kom du tilbage til Kyoto?
Nu.
Lige nu.
Hvordan fandt du vej i mørket?
- Du må være træt. - Bliv. Du behøver ikke opvarte.
- Jeg sætter vand over. - Jeg vil intet have.
Du har slet ikke ændret dig.
Du ligner fuldstændig dig selv.
Jeg har ikke kunnet glemme dit ansigt et eneste øjeblik.
Eller din stemme, der var mig så kær.
Tilgiv mig.
Jeg var hjerteløs. En dåre.
Jeg fortjener kun din foragt.
Helt op til i dag, hvor min tjenesteperiode udløb-
-har jeg længtes tilbage til dig.
Hvor har jeg fortrudt min selviskhed.
Jeg har været så ulykkelig uden dig.
Tanken om at ikke råde bod på det har pint og plaget mig konstant.
Jeg har tænkt længe over, hvordan jeg kan udbedre det.
Derfor ville jeg hurtigst muligt til Kyoto for at finde dig.
Jeg hastede igennem natten.
Jeg sætter pris på, at du kan holde så meget af en som mig.
Tilgiv mig.
Vil du ikke nok tilgive mig? Jeg var en idiot.
Vær ikke hård ved dig selv.
Jeg beder dig. Du skal ikke lide for min skyld.
Jeg har aldrig ment, at jeg var værdig til at blive din hustru.
Sig ikke det...
Jeg vidste, at det var sådan, men alligevel blev jeg en byrde.
Det var alligevel ondt at forlade dig.
Det var på grund af fattigdommen.
I øvrigt behandlede du mig godt.
Jeg bærer ingen nag.
Jeg ønskede dig kun lykke.
I min ensomhed bad jeg for det dag og nat.
- Jeg vil råde bod. - Nej...
Du er rejst helt hertil.
Blot at se dig gør mig lykkelig...
selvom det bare er for en kort stund.
Bare en kort stund?
Jeg vil sørge for, at det varer i al evighed.
Medmindre du misbilliger, så vil jeg være hos dig for evigt.
Jeg forlader dig aldrig, uanset hvad der sker.
Jeg genkender duften af dit hår.
Det samme glinsende hår.
Dine øjne.
Din fortryllende næse.
Dine bløde kinder.
Og...
Jeg har allerede glemt min sorg.
Siden du rejste herfra, er der sket meget i Kyoto.
Det kan jeg tro.
For meget til at fortælle på en nat.
Det er snart daggry.
Dette rum vækker kære minder.
Her tilbragte vi vores bryllupsnat.
Jeg husker vores nætter her. Det ville være synd at sove nu.
Jeg vil blive ved med at tale, om fortiden, nutiden og fremtiden-
- og nyde den lykke, som jeg føler lige nu.
For mig er det også som en drøm.
Jeg vil heller ikke sove og miste dig. Du er endelig hjemme.
KVINDEN I SNEEN
I en by i Musashiprovinsen-
- boede to skovhuggere ved navn Mosaku og Minokichi.
Mosaku var en gammel mand.
Hans lærling, Minokichi, var en ung mand på 18 år.
Hver dag gik de ud i skoven, som lå flere kilometer fra byen.
En bidende kold dag havnede de midt i en snestorm på hjemturen.
Færgemandens båd var efterladt på modsatte flodbred.
Det var ikke en god dag at svømme.
Jeg ville gøre det samme ved dig-
-som jeg gjorde ved den anden mand.
Men jeg får medlidenhed med dig.
Du er jo så ung.
Du er en smuk yngling.
Jeg vil ikke gøre dig ondt.
Men...
hvis du fortæller nogen om det, som du har set her i nat-
- om det så er din egen mor, så finder jeg ud af det.
Og så slår jeg dig ihjel.
Husk mine ord.
Er det forstået?
Jeg går nu.
Jeg vil prøve at sælge lidt brænde og tjene penge.
Du vil ikke kunne arbejde i et godt stykke tid.
Ikke før det bliver varmere.
Du lader til at være ilde tilredt.
Spis nu din risgrød, før den bliver kold.
Du må være forsigtig i fremtiden.
Jeg så gamle Mosaku.
Det var, som om han var tømt for blod.
Man kan fryse ihjel i kulden.
En anden gang ville du ikke slippe så heldigt fra det.
Hører du efter?
Du fortæller mig intet om den nat.
Der gik et år.
Da han blev rask, genoptog han sit arbejde.
Hver morgen tog han alene ud i skoven-
- og kom tilbage med brænde ved skumringstid.
- Hvor skal du hen på denne tid? - Til Edo.
Nu?
Ja.
Mine forældre er gået bort.
Min familie kan måske hjælpe mig med at finde et arbejde.
Har du søskende?
Slet ikke?
Jeg håber alligevel, at du kan finde et godt arbejde der.
Man skal have kontakter for at få en god stilling-
-selv som servitrice.
Det er måske bedre at blive gift.
Hvad med dig?
Kom.
- Jeg bor der. - Nå...
- Vil du hvile? Det er intet besvær. - Men...
Jeg bor alene med min mor.
Kom nu.
Hedder du Oyuki, ligesom "sne"? Der kan man bare se.
Det lyder besynderligt at rejse til Edo på den måde.
Er du ikke bange for at rejse på egen hånd?
Folk er ikke altid så søde.
Unge kvinder skal være forsigtige.
Så pas hellere på, at du ikke ramler ind i nogle grimme typer.
Kom nu herhen, mens det er varmt.
Oyuki fødte et smukt, lyshudet barn-
-og var kendt som en god hustru.
Sneen falder, regnen falder
sneen lægger sig på tebusken ved templet...
Bed nu ved jeres farmors grav og fortæl, hvor store I er blevet.
Giv hende dine blomster.
- Hun ser lige så ung ud som altid. - Ja, virkelig.
Hun har ikke ændret sig, siden hun først kom til byen.
Det er en gåde.
- Har du været ved graven? - Ja. Det er min svigermors dødsdag.
Der kan man se.
Hun er nok glad for, at så fine børnebørn besøger hendes grav.
Hun er tilfreds. Hun lovpriste sin svigerdatter på dødslejet.
- Det er ikke så almindeligt. - Nej, netop.
Jeg har ikke hørt om det, uanset hvor god svigerdatteren er.
Nej, da. Det er takket være jer, at jeg har haft det så godt her.
Det vigtige er, at I er lykkelige.
Selvfølgelig er de det. Han må være overlykkelig med sådan en hustru.
Ja, naturligvis.
Sikke en ungdommelig mor.
De fleste bondekoner ældes tidligt, hvis de har født tre børn.
Hun ligner stadig en ung pige.
Det er en gåde.
Hvad siger du? Prøv dem.
Er de for små?
- Og børnenes? - De er færdige.
Ikke tosset. Sandalerne til nytårsdag er allerede færdige.
Jeg løsner remmene, hvis de klemmer. Prøv dem.
Ja.
Hvor er de smukke. Hvorfor er remmene røde?
- Du er stadig ung. - Jeg har født tre børn.
Det klæder dig med rød. Dine fødder er smukke.
Den sidder perfekt. Ikke for stramt og ikke for løst.
Det er den rette størrelse.
Alle vil have dine sandaler-
- fordi de er smukke og ikke går i stykker-
-men disse er særligt smukke.
Jeg gjorde mig særligt umage, så du kan bruge dem til din kimono.
Det føles, som om jeg skal på rejse.
Jeg har ikke råd til at købe en dyr kimono til dig-
-men du får i det mindste sandalerne.
Med dine sandaler og de kimonoer, som jeg syr-
- så bliver det et godt nytår for børnene.
Vil du kunne nå det?
Jeg har kun et par sting tilbage.
- Hvorfor stirrer du sådan på mig? - Hvad?
Jeg huskede noget, der skete for ti år siden.
Det er sært, jeg havde næsten glemt det.
Da jeg så dit ansigt blive oplyst nedefra...
blev jeg påmindet om den nat.
"Den nat"?
Ja, der skete noget underligt. Jeg husker det, som var det i går.
Jeg har aldrig fortalt nogen om den nat.
Jeg ved ikke, om det var drøm eller virkelighed.
Det var den nat, hvor gamle Mosaku frøs ihjel.
Han var næsten tømt for blod.
Jeg så med mine egne øjne, at en kvinde bukkede sig over ham.
Hun pustede på ham med en ånde, der var hvid som røg.
Så frøs han til is og kunne ikke røre sig.
Kvinden lænede sig også ind over mig.
Jeg var ved at blive lammet.
Men så...
Den forfærdelige kvindes øjne...
De var fortryllende og næsten fra en anden verden.
Jeg så, hvor smuk hun var.
Hendes hud var hvid som din.
Helt ligesom din.
I det øjeblik lignede du hende på en prik.
Det var derfor, jeg kom i tanke om det.
I lang tid kunne jeg end ikke glemme det i søvne.
Jeg blev meget syg bagefter.
Forstår du? I færgemandens hytte ved floden-
-en nat under en snestorm-
- så jeg selv den sære kvinde, som dræbte Mosaku.
Bortset fra dig, har jeg ikke set en smukkere kvinde med en så hvid hud.
Men jeg blev skrækslagen. Hun var ikke et menneske.
Hun var en snekvinde, som tørstede efter varmen fra mennesker.
Eller også var det en drøm.
Det var ingen drøm.
Mig.
Det var mig.
Mig.
Det var mig.
Der i sneen.
Den nat lovede du at ikke fortælle det til nogen.
Nu brød du dit løfte til sidst.
Det var et evigt løfte imellem os, på liv eller død.
Jeg sagde, at hvis du brød det, så ville jeg slå dig ihjel.
Du har svigtet mig.
Hvis ikke børnene sov lige der...
ville jeg slå dig ihjel her og nu.
Fra nu af...
må du passe godt på børnene.
Hvis de har den mindste grund til at være utilfredse med dig...
undslipper du ikke din straf.
FORTÆLLINGEN OM HOICHI, DEN ØRELØSE
tiden var kommen
det var tidlig morgen
den 24. marts år 1185
Genjiklanens og Heikeklanens flåder
sejlede mod Dannoura
for at mødes i et mægtigt søslag
Tanzo fra Kumano i Kiiprovinsen
stod i stævnen med et flag med krigsguden Kongodoji
efter ham kom Michinobu Kawano fra lyoprovinsen
han ledte flåden fra Shikoku
krigstrommerne tordnede
sammen med sine allierede skabte Genjiklanen en mægtig flåde
bestående af 3.000 krigsskibe
de sejlede mod Heikeklanens flåde for at omringe den
begge klanner var ivrige efter blodsudgydelser
og begge hære dundrede mod hinanden
general Yoshitsune havde befalingen
over Genjiklanens berømte flåde
Ved Dannoura i Shimonosekisundet-
- udkæmpedes det sidste slag imellem Genji- og Heikeklanen.
I Yashima og Shido blev Heikeklanen besejret og flygtede mod vest.
Her gik klanen til grunde sammen med den unge barnekejser.
Notos guvernør Noritsune vidste
at dette ville blive hans sidste dag på jord
Genjiklanens samuraier kunne ikke stå mål med ham
han ville kæmpe mod general Yoshitsune
"kom an, Yoshitsune," råbte han højt
de forsøgte at flygte op på land
men de høje bølger blokerede deres vej
når de forsøgte at flygte mod havet
ventede Genjiklanens skib med sine bueskytter
alle i besætningen døde
og Heikeklanens skibe drev omkring
en del sank
andre var tomme
det så ud, som om den lange kamp
imellem de to samuraiklaner
endelig var nået til vejs ende
Nii no Ama så
at slaget nærmede sig sin afslutning
hun holdt den unge kejser i sin favn
"selvom jeg er kvinde"
"vil jeg ikke slås ihjel"
"eller tages til fange af fjenden"
"jeg tager med Hans Højhed til det hinsides"
"hvis I er loyale, så følger I mig"
Og igennem 700 år har der hvilet en forbandelse-
-over dette hav og disse kyster.
Derfor finder man her tusindvis af Heikekrabber-
- som har menneskeansigter på deres rygskjold.
Selv efter Amidatemplet blev rejst i Akamagahara-
-for at give sjælene fred...
skete der stadig mange sære ting.
Hoichi?
Nå, her er du. Pas nu på, at du ikke falder i brønden.
Ja.
Du skal holde vagt, mens vi er væk.
Præsten skal udføre en mindeceremoni for en afdød.
Ja.
Der er vandmelon. Spis den, mens den er kold.
- Tak. - Godt.
Jeg bad ham være forsigtig.
- Ja, han er stadig ny. - Jeg tror ikke, at der er nogen fare.
Hvem der?
Er De tilbage, Osho-sama?
Ingen kommer så sent om natten.
Det er nok bare indbildning.
Hoichi.
- Hoichi! - Ja.
Hvem er De?
Jeg er blind. Jeg har ikke været længe i dette tempel.
Jeg troede, at jeg hørte nogen i gårdhaven før, men...
Det er jeg ked af. Tilgiv mig.
Vær ikke bange.
Jeg bor her i nærheden-
- og jeg er blevet bedt om at sende dig en hilsen.
Min herre, som er højtrangerende-
- er på besøg i Akamagahara med sit store følge.
Han kom for at se den gamle slagmark ved Dannoura.
Min herre har hørt om, hvor godt du fremfører sange om slaget-
-så du endda overgår din lærer.
Han vil gerne høre dig spille.
Så tag nu din biwa med og følg med til vores hus.
Det ville være en stor ære.
Men jeg er desværre ikke god nok.
Det er uklogt af dig at takke nej.
Deres herre lyder som et meget ædelt menneske.
Ja. Normalt fik du ikke lov til at komme ham nær.
Hvor er jeg heldig.
Åbn porten!
Hallo, er der nogen?
Jeg har hentet Hoichi.
Tag dine sandaler af.
- Er der endnu et offer? - Han blev skyllet op på land.
- Det må være spøgelset igen. - Folk så flammer i går.
- Yasaku! - Godmorgen.
- Hvor er Hoichi? - Jeg har ikke set ham.
- Er han ikke tilbage? - Nej.
Er det rigtigt forstået, at I ikke ved, hvornår han gik i går?
Altså... Jeg troede, at han var gået i seng.
- Endnu en båd sank i nat. - Hvilken?
Gonemons. Blækspruttefiskeren.
Familien har bedt os om at udføre ceremonien.
- Jeg har sagt det til præsten. - Jeg forstår. Hvor forfærdeligt.
- Er der spøgelser i havet? - Det lader det til.
Jeg har ikke set et. Findes de, Donkai?
De findes kun, hvis man tror på dem.
- Nu taler du i gåder igen. - Jeg tror på dem.
Du spøger. Jeg mener det altså...
- Det gør jeg også. - Er Hoichi tilbage?
- Ja. Skal De ud? - Ja.
- Hvad skete der med ham? - Han er vist gået i seng.
Hvad? Hvornår gjorde han det?
Ingen ved, hvornår han kom.
Nå...
Det lyder som en spændende nat.
Jeg bad ham passe på huset. Man kan ikke stole på ham.
Nu må jeg give Gonemon et nyt navn.
- Vågenat igen i nat? - Ja.
Det bliver vist varmt i dag.
Hvor du dog skræmte mig. Du sad bare der i mørket.
Jeg vidste ikke, hvem du var.
- Hvad er der sket? - Hvad der er sket?
Her er ingen. Matsuzo er rejst, så jeg er her alene.
Du burde jo ligge og sove. Jeg troede, du var et spøgelse.
- Mine knæ rystede. - Det er jeg ked af.
Det gør ikke noget, men du har jo ikke spist morgenmad.
Hvor i alverden var du i nat?
Her er din mad. Frisk miso, så den er ikke blevet dårlig.
Spis nu noget. Og der er også aubergine.
Tak.
Donkai og præsten var meget bekymrede for dig.
Hvor var du henne?
- Var de så bekymrede? - Det burde du vel have forstået.
En ung mand, der er ude hele natten... Har du en pige?
Nej, slet ikke.
Jeg havde et ærinde, som jeg havde glemt.
Er det sandt?
Hvis du har en kæreste, så må I vel famle jer frem.
Her har vi rumpen, og her...
Hoichi.
Jeg skal hente dig, som vi aftalte.
Ja.
Du har vel ikke sagt det?
Det har jeg ikke.
- Du må ikke sige et ord om det. - Nej. Det har jeg forstået.
Det er lækkert.
Jeg kunne bare tage riskager og en enkelt sake med.
Giv Hoichi nogle, mens de er friske.
Han står snart op.
Han vil være sulten ved skumringstid.
Jaså? Og hvad laver han om dagen?
Han sover, som var han død. Han er hvid som et lagen.
- Er det ikke bare sommervarmen? - Nej.
Og altså...
Hvem der?
Er det dig, Yasaku?
Åh, Matsuzo. Hvornår kom du tilbage?
Du sov, da jeg kom, så jeg vækkede dig ikke.
- Er du sygdomsramt? - Nej.
Varmen gør mig træt. Der er ingen grund til bekymring.
Jo, altså... Jeg har tænkt på, at jeg er nødt til at spørge-
-hvor du går hen hver eneste nat.
Hvorfor er du ude til daggry uden at fortælle os noget?
Du må fortælle os hvorfor.
Sent hver nat forlader du templet og meddeler det ikke til nogen.
Du kan vel fortælle mig, hvad du laver?
Alle undrer sig over det-
- men jeg har sagt til dem, at man kan stole på dig.
Men det er farligt for dig at gå alene ud, når du ikke kan se.
Jeg kan bede Yasaku eller Matsuzo om at gå med dig.
Hvor går du egentlig hen?
Kan du ikke fortælle mig det?
De må tilgive mig. Det er ikke noget særligt.
Jeg kom i tanke om, at jeg havde et ærinde.
Så jeg tænkte ikke på tiden. Jeg skal ikke gøre det igen.
- Hvad er det for et ærinde? - Det var intet vigtigt.
Jeg er ked af, at jeg har bekymret jer.
Jeg forstår.
Osho-sama.
- Yasaku. Hvad er der? - Hoichi!
- Hvad med ham? - Han er lige gået ud igen.
Hvad...? Hvad venter du på? Skynd dig at følge efter ham.
Sig det til Matsuzo. Tab ham ikke af syne. Skynd dig.
- Tag den her. Skynd dig. - Og Matsuzo?
- Kom så. - Den tænder ikke.
- Det er lettere for en blind! - Skynd dig.
Gå du i forvejen.
- Men det er mørkt. - Ja, det er jo nat.
- Det tordner jo... - Og? Kom så i omdrejninger.
Matsuzo!
- Yasaku! - Matsuzo!
Hvad laver I? Find ham.
Hvilken vej gik han?
- Måske den vej? - Han kan ikke være nået langt.
Gå den vej.
Løb!
Yasaku?
Yasaku... Vi må blive sammen.
Matsuzo!
Hans Højhed vil have, at du føler dig hjemme.
Ja, Deres Majestæt.
Du spiller så smukt på din biwa.
Hver nat spiller du nogle af de lange sange-
- fra fortællingen om Heike. Det glæder Hans Højhed.
Det glæder os alle.
Det er en stor ære.
Som jeg har fortalt Dem, er der 19 hemmelige sange-
-og så fem mere, ud over historien.
Det er svært at nå dem alle.
Hvilke ønsker De, at jeg skal fremføre i nat?
- Hvad vil De høre? - Slaget ved Dannoura.
Det er den mest tragiske del af historien.
Sangen om det sidste slag, tak.
Om Dannoura.
Godt, Hoichi... De vil gerne høre sangen om slaget ved Dannoura.
Så gerne.
Tiden var kommen
det var tidlig morgen
den 24. marts år 1185
Genjiklanens og Heikeklanens flåder
sejlede mod Dannoura
for at mødes i et mægtigt søslag
Hør... Lad os gå hjem, Matsuzo.
Det her er forfærdeligt. Alt det her er knøsens skyld.
Det er uretfærdigt.
Først skød de pile mod hinanden
Genjiklanens skibe gled af sted på de hurtige strømme
og sejlede ind blandt Heikeklanens skibe
de to stridende flåder tørnede sammen
og fartøjerne dækkede hele sundet
som et tæppe af efterårsblade i en flod
her sagde general Tomomori
foran de forsamlede soldater:
"vores klans skæbne
bliver afgjort i dette slag"
"hvem er rede til at dø for vores klan?"
"kæmp nu, som de tapre mænd I er"
"tænk ikke på noget andet"
tre gange gentog han sine ord
"De er født som kejser," sagde Nii no Ama
"men Deres sidste stund er kommen"
"De vil blive budt velvilligt ind i himmeriget"
"anråb Buddhas hellige navn"
"der er også et kejserdømme under bølgerne"
- Hoichi! - Hoichi!
Hoichi!
Med børnekejseren i sin favn
kastede hun sig i det blodige hav
Hoichi!
Forstyr mig ikke foran denne fremstående skare!
Er du gået fra forstanden?
- Han må være forhekset. - Vi går hjem. Skynd dig.
- Du dør, hvis du bliver ved. - Kom så.
I bliver straffet, hvis I blander jer. Slip.
- Hør nu på os. Kom hjem! - Slip mig.
- Lad mig være. - Kom hjem. Det er præstens ordrer.
- Slip mig. - Er du blevet gal?
Slip!
Hvorfor fortalte du ikke dette før?
Stakkel.
Du er nu i stor fare.
De må have hentet dig på grund af dit store musikalske talent.
Men det var ikke et palads.
Det var en begravelsesplads.
Der bor Heikeklanens ånder.
Du har tilbragt nætterne blandt gravene.
Det har du vel forstået nu, ikke?
I nat sad du foran kejser Antokus' grav.
Det du troede der skete var blot en illusion.
Bortset fra at de kaldte på dig.
Kom en af de dødes sjæle hertil?
Ja. En af sjælene har været her.
Når man først én gang har efterlevet de dødes ønske-
- har man givet dem magt over sin krop.
Hvis du adlyder dem igen...
vil de forhekse dig og slå dig ihjel.
De vil under alle omstændigheder slå dig ihjel før eller siden.
Kommer ånden hen i gårdhaven i nat?
I nat, så snart vi er gået-
- skal du sætte dig på verandaen og vente.
Ånden dukker op for at hente dig.
Men uanset hvad der sker, så må du ikke svare.
- Ja. - Du må ikke røre dig.
- Ja. - Bare sid stille og sig intet.
Forstår du? Som om du mediterede.
- Ja. - Har du forstået?
Ved den mindste bevægelse, eller lyd, flår de dig i stykker.
For at undgå deres hævn må du holde hovedet koldt-
- og ikke tænke på at råbe efter hjælp.
Der er alligevel ingen, som kan hjælpe dig.
Du må ikke sige et ord. Forstår du det?
Ja.
Hvis du gør, som jeg siger, så er der stadig håb for dig.
Jeg rører mig ikke, og jeg siger ikke et ord.
Har du forstået?
- Uanset hvad der sker... - Det lover jeg. Det gør jeg ikke.
Donkai? Har du skrevet den hellige skrift på hans krop?
Fra ansigtet til fingerspidserne, endda også under fødderne.
Godt.
Beskyt mig, Buddha.
Hoichi.
Hoichi!
Han svarer ikke. Det går ikke.
Hvor er han henne? Jeg må undersøge sagen.
Hvad er nu det? Biwaen er her.
Men biwaspilleren er her ikke...
Et øre?
Jeg ved, hvorfor han ikke svarer.
Han har ingen mund at svare med.
Det eneste, der er tilbage er hans to ører.
Besynderligt.
Nuvel...
Jeg tager ørerne med til min herre som bevis.
Ja, de bliver et bevis på, at jeg har fuldført min opgave.
Det er blod!
Osho-sama!
Sporene fører mod bagporten.
Hoichi!
Er du der, Hoichi?
Hoichi!
Du milde...
- Hurtigt. Vask det væk. - Ja.
Hvad er der sket med Hoichi?
- Han fik ørerne revet af. - Hvad?
Ørerne?
Men hvorfor ørerne? Blev de begge revet af?
- Donkai. - Ja!
Spiser spøgelser ører?
Det er ikke tørret blæksprutte.
Vi begik en stor fejl.
Jeg troede, at jeg skrev overalt.
Det lader til, at vi glemte ørerne.
Tilgiv mig.
Det er for sent. Ører vokser ikke ud igen.
Jeg burde have sørget for, at det blev gjort korrekt.
Det var skødesløst af mig.
Jeg havde ikke troet, at de tog hans ører.
Det kan ikke udbedres nu.
- Vi kan kun prøve at læge hans sår. - Ja.
Men tag det roligt.
Truslen er forbi. Han mistede ørerne, men slap med livet i behold.
- Får vi ikke flere besøg? - Nej, de kommer aldrig her mere.
Vi vil høre den berømte øreløse Hoichi spille biwa.
Min herre hørte om den besynderlige fortælling.
Han betaler generøst.
Han befaler Hoichi at følge med mig.
Der kom en til.
Med et helt følge.
Nu kom en kvinde med et følge.
- Hvordan ved man, de er i live? - Spøgelset er måske blandt dem.
Hoichi... Det er nok bedre at takke nej.
Nej.
Så længe jeg lever...
vil jeg spille biwa.
I min sjæls inderste vil jeg sørge...
for de tusinder, som ikke kan finde fred.
Der var mange, som sendte penge og gaver for at takke templet-
-og øreløse Hoichi blev en rig mand.
ÅR 1900
I gamle japanske bøger-
- er uafsluttede historier på besynderlig vis blevet bevaret.
Hvorfor har man beholdt dem, selvom de mangler en slutning?
Forfatteren var måske doven.
Eller måske ragede han uklar med forlaget.
Måske blev han pludselig kaldt bort fra sit lille skrivebord-
-og vendte aldrig tilbage.
Måske stoppede døden hans pen midt i en sætning.
Uanset hvad der er sket, så kender ingen svaret.
Jeg vil nu gengive en af disse historier...
Det var i dag for 220 år siden.
Nytårsdag 1684.
I EN TEKOP
Det skete, da guvernør Nakagawa fra Sado kom på nytårsbesøg.
Han stoppede med sit følge ved sine forfædres grav i Hongo i Edo.
Du tager første nattevagt.
- I morgen tidlig afløser jeg dig. - Ja.
Jeg hedder Heinai Shikibu. Jeg mødte Dem i dag for første gang.
De lader ikke til at genkende mig.
Jeg kender Dem ikke.
Vær sød at fortælle, hvordan De kom ind i huset.
De påstår altså, at De ikke genkender mig?
Jeg husker Dem ikke.
Desuden ville vagterne ikke lukke Dem ind-
-hvis De dukker uanmeldt op.
De gør bedst i at genkende mig.
I morges gjorde De mig fortræd uden anledning!
Fremmed i huset!
Kom ud, alle sammen.
Vi har en fremmed i huset!
Kom ud, alle sammen!
Kannai.
- Ingen fremmed er kommet eller gået. - Jamen, jeg så ham...
- Ingen her kender Heinai Shikibu. - Jeg stak ham jo i halsen.
- Døde han? - Nej, underligt nok ikke.
Vi finder ikke en eneste blodplet.
Kannai!
Det lyder underligt, men han gik lydløst igennem væggen.
Igennem væggen?
Han døde altså ikke, og han forsvandt ind i væggen?
- Uden en lyd? - Ja.
Så er det derfor, vi ikke kan finde ham.
Han forsvandt jo igennem væggen.
- Du er måske træt og så syner? - Nej, jeg så ham.
Mænd!
Mænd! Hvilken vej flygtede han? Ved I ikke det?
Han må være utrolig hurtig.
Skal du ikke i seng, kære storebror?
Det er sent.
- Hvor er vores forældre? - De er netop gået i seng.
Kan du bede tjenerne om at komme med lidt sake, så jeg kan sove?
Tænker du stadig på i går nat?
Nej, jeg har ikke tjeneste i nat, og jeg vil gerne sove godt.
Undskyld mig...
- Hvad er der? - Vi har besøg.
Hvad?
Hvem? Hvor?
I entréen.
På dette tidspunkt?
- Hvad drejer det sig om? - Tja...
Man ønsker at tale lidt med Dem.
- Hvad var navnet? - Jeg ved det ikke. De var tre mænd.
Jeg er Kannai.
Jeg hedder Bungo Matsuoka.
Jeg hedder Kyuzo Dobashi.
Jeg hedder Heiroku Okamura.
Vi arbejder for Heinai Shikibu.
Heinai Shikibu?
Netop.
Da vores herre aflagde Dem besøg, så huggede I ham med et sværd.
Han blev svært såret og måtte til en varm kilde for at læge sit sår.
Jeg beklager.
Men den 16. i næste måned vil han vende tilbage-
- og tage hævn for det, som De har gjort ved ham.
Sataner...!
"Og så..."
Her stopper den gamle historie.
Jeg har ikke set ham gå ud.
Han har skrevet hele dagen.
Jeg bad ham skynde sig. Jeg er forlægger.
Jaså?
- Han bør ikke være gået ud. - Det siger De ikke?
Jeg ville sige godt nytår.
- Vil De vente på ham herinde? - Ja.
Jeg kan forestille mig flere mulige slutninger-
- men ingen af dem ville tilfredsstille fantasien.
Jeg vil lade jer selv tænke over, hvad der sker-
-hvis man sluger et menneskes sjæl.
Manden som havde slugt en sjæl...
SLUT